Poézia Oslavujúca ženU, matkU...

L.O.Rosa
Žena

Žena,
si ako krehký konár plný kvetov,
z ktorých budú jablká.
Keď muž sa pohne k tebe –
vykročí
za oknom,
ktoré v diaľke zablikalo.

Si ako ranný sen,
z ktorého sa muž budí,
ale žije s ním
celý, celučký deň.

Si srdce,
cez ktoré krv muža prúdi.
Si dlaň,
ku ktorej vystiera svoju.

Si kvet,
v ktorom dieťa nikdy nezablúdi,
čo tuho ťa k sebe privinie,
aj keď je roztvorený dokorán.

Žena,
tisíce lístočkov o tebe šelestí
na strome žiadostivosti,
ktorý rastie v hrudi muža.
Šelestia o svetle a radosti
aj vtedy,
keď už zozlatnú
a k zemi krúžia.

Ján Frátrik
Mama

Taká je malá, celkom malilinká 
jak v modlitebnej knižke krížik.
V očiach jej šuští omrvinka, 
čo nikomu tu v biede neublíži.

A ešte menšia... Už len ako bodka. 
Takú ťa mám rád.
A v šatke rána, keď ťa nebo bozká, 
vždy nám delíš krajček seba, 

aby nebol u nás hlad.

• • •

Okolo stola sedávali sme vždy šiesti, 
každého mama po poriadku osloví – 
a kde sa neje šesť, 
tam sa ešte siedmy zmestí.
Zatmenie reči. Prvé slovo otcovi.

Dlžoba ako stará petrolejka 
čoraz viac hľadala si u nás kút.
Len noc, len tá nám ako hviezda veľká 
plachetku rozprávok vždy prišla roztiahnuť.

Falošný guľáš poľahky sme zvečerali, 
zavše aj pochytali hviezdy v tanieri.
Máte sa vy skoro ako králi – 
hlas otcov do maminej slzy zamieril.

• • •

Do plachiet môjho detstva neraz bieda oprela sa 
a neraz závideli sme ver hoviadku.
No čo aj privčas vybledla nám hviezdy našej krása, 
u nás vždy srdcia boli v poriadku.

• • •

A čo aj v prázdnych dlaniach zhášali nám kvety, 
u nás vždy bolo modravého spevu dosť. 
Voňalo slovo ako čerstvý chlebík, 
hoc´ ponad rodné hniezda 
toľko víchrov predulo.

• • •

Padať a vstávať. V tejto výzve hľadáme sa.
Tak málo prejde z prítomnosti do dejín.
Neóny, veľkomesto nechám za kúštiček lesa, 
za materinou dúškou detstva vždy rád pobežím.

Silvia Kučerková
Mama

Vie o nás všetko. Viac, než mnohí iní.
A napriek tomu nikdy nesklame.
A nespomína dlho na prečiny.
O kom to vravím? Predsa o mame.

Mama. Ten človek, čo najdlhšie mlčí, keď ublížia mu jeho najbližší. 
Po každom páde znova chodiť učí.
Po každom plači znova utíši.

Mama. Tá večná diakonka skromná.
Vyperie, žehlí, sedí nad šitím.
Takejto službe nič sa nevyrovná.
No iný život bol by nebytím 

pre ňu, čo tŕpne pre každý náš krôčik.
A dá aj to, čo sama postráda.
Srdcom je pri nás, kam nevidia oči.
Nechce nás stratiť. Veľmi nerada.

Preto sa bojí snáď viac, než by chcela.
Hádam viac, než my sami o seba.
Snáď myslíme si, že by nemusela
A že nám toľkej lásky netreba.

Nech neradí a nech sa nevyzvedá.
A vtedy mnohý z nás sa poraní, 
keď rady matky za lesk sveta predá.
Mama vždy chcela ich ochrániť.

Potom snáď tuší utajenú bolesť 
ukrytú hlúpo za drzosť a chlad.
Pridobre pozná naše srdce holé.
Mama. Ten človek, čo vždy vie mať rád.

Prečo to mnohý prineskoro zistí?
Prečo sa stala mnohým privšedná 
tak ako breza so šumiacim lístím, 
tak ako svetlo každučkého dňa 

tak samozrejmé, že ho nevnímame.
A zabúdame zaň i ďakovať.
Ale aj jasný musí zhasnúť plameň 
a po lete raz príde inovať.

Tak vážme si ich, kým sú medzi nami.
A prosme Boha, nech bdie pri nich sám.
Veď by sme často v svete boli sami 
bez našich dobrých milujúcich mám.

A tým z nich, Bože, čo už s nami nie sú 
a ktoré kryje tichá čierna zem, 
ktorým len sám vieš správne adresu, 
tým pošli od nás tiché – ďakujem.

Ján Mikušinec
Životopis ženy

Keď dievča zrodí sa, je ako vtáča drobné.
Prišlo s ním šťastie dosiaľ snívané...
Otec je hrdý, no snaží sa tváriť skromne, 
v srdci á želanie: „Nech len je múdra po mne, 
veď iste bude krásna – po mame!“

Pomaly vyrastá. Už cupká po kuchyni.
A za pár rôčkov pôjde do školy.
Na svet sa pozerá očami užaslými, 
nachádza poklady jak v rozprávkovej skrini – 
a ešte nič ju z toho nebolí... 

Neskôr, keď stretne ju zázračný plameň nehy, 
nesmierne šťastná – milou stane sa...“
(„Stoj, chvíľa nádherná, nikam sa od nás nehýb!“)
Potom ich preskúmať neznámej zeme brehy 
povezú oboch hviezdne kolesá...

Tehličku za tehlou bozkami budú značiť: 
zo zrnka šťastia rastie celý dom...
V ňom verná láska im na celý život stačí.
Ak sa im zachveje rameno v tichom plači,
budú si rany hojiť navzájom...

Potom ju pod srdcom osloví hlások tichý:
„Mamička, kúsok slnka prosím si...!“
Na čelo vloží si diadém krásnej pýchy, 
začne sa tešiť aj na bolestivé vzdychy 
a čaká... Nevie: „Dcérka – lebo syn?“

A keď jej bolesť dá kľúč od tých živých dverí,
rozsvieti jej tvár vrúcne želanie.
Pre šťastie spoločné mužovi sa s ním zverí:
Nech dieťa žije vždy v zdraví a stálom mieri!
(I modré z neba by mu chcela zniesť!)

Tých nocí bez spánku a tých dní plných obáv,
aby s a deťom nič zle nestalo!!!
Lenže tie odletia – zláka ich svet a „doba“,
detské sny o šťastí v prstoch liet sa im drobia...
Aj muža vezme krutá večná loď...!

Rozkvitne jak strom, keď prídu so slovkom lásky
 jej plody, čo už vrástli do sveta.
Šťastná, ak vidí, že nenosia masky, 
čaká ich verne, už o svoje prvé vrásky 
a mocnú nádej Matky opretá...

Vtedy sa obzerá na cestu, ktorou prešla, 
koreňom v Zemi, srdcom v živote...
V izbičke samoty pod krížom, ktorý niesla, 
oveľa radšej si než v drahých, mäkkých kreslách, 
chvíľočku sedí v tichej istote:

že si ju vážili tí, čo jej život dali, 
aj ti, čo osud dal jej do vienku.
Jej stopy nezmiznú, hoci ju smrť raz vzdiali.
Vo vďačnej pamäti naďalej život chváli: 
dievčatko, milú, matku, starenku...!

Lýdia Vadkerti-Gavorníková
Krst

Poď žena
riekol muž a čuješ
ako ti zapadajú za chrbtom
pootvorené detské vrátka.

Poď žena 
povedal a vidíš
pred sebou breh a na ňom dom
a k tomu lávka vratká.

Poď žena
povedal a cítiš
ako ti splýva po pleciach
dážď dlhovlasý hustý.

Poď žena
povedal a čakáš
kým tlkot klíčka v semenách
korienok nezapustí.

Poď žena
Povedal a vnímaš
Ako sa v tebe nad lonom
Zaokrúhľujú plody.

Stoj žena 
povedal a trpíš
s kravičkou s húskou s jabloňou
keď ako ony rodíš.

Hľaď žena
povedal a vidíš,
že sa ti otvárajú, v ústrety
uzatvorené detské vrátka.

Čuj žena
povedal a čuješ
ako ťa mliečny hlások presvietil
a pokrstil ťa MATKA.

• • •

Lýdia Vadkerti-Gavorníková
O veľkých drobnostiach

Pochváľme ruky starých matiek 
zopnuté v lone 
na chlebovej kôrke 
Chváli ich kadejaká drobnosť 
ktorej sa kedy dotkli

Pole si naším chlebom spomína 
na ich pot slzy kolená
Vďačí im oberkovou kôrkou 
za každú dávnu poklonu

Je večer Posteľ pokľakla 
príbuzná na okamih takým vzdialeným 
korábom púšte 
aby sa mohli uložiť
Driemoty však už odišli 
a spánok neprichádza
Ponechané napospas 
biblickej tme 
prepadnuté osamotenosťou 
v hučiacom spoločenstve spomienok 
peši a bez haliera
(z vreckového od nás nenašporia 
ani na lístok do očistca) 
čoraz viac prihrbené 
pod noškou ktorá cudzo oťažieva 
ako v nej pribúda 
rokov i udalostí 
tvárou čím bližšie k zemi 
aby v nich mohla vyobraziť hĺbku 
i priebeh svojich najjemnejších vrások 
do svojich hniezdísk 
a nesú marec na krídlach.
Nájdeme ešte staré matky v záhrade 
zhrabúvať vlaňajšie lístie 
Potom sa ticho poberú 
do našich spomienok 
a do rozprávok vnúčat

Naďa Mitanová
Moja mama

Je taká mierna, 
že ustupuje až na kraj skaly 
a keď už niet kam, 
roztiahne krídla.
Moja mama je taká krehká 
ako list na jeseň, 
a predsa u nej každý 
hľadá oporu 
a vždy ju nájde.
Moja mama 
je taká dobrá, že ráno 
vstáva skôr, aby nakŕmila 
túlavého kocúra 
čakajúceho pred bránou 
na úsvite.
Moja mama 
je taká slobodná, že pasie 
nášho hrdzavého kocúrika 
na trávniku pred panelákom 
(a keď jej ujde na strom 
vyzuje sa a nenápadne 
lezie za ním).
Moja mama je taká praktická, 
že pri tej prechádzke hľadá 
kolíčky na bielizeň 
pod balkónmi a už má nádhernú 
pestrú zbierku.
Moja mama je taká úžasná, 
že nám potajomky prišíva 
gombíky na kabát, 
hoci sme už veľké dievčatá.
Moja mama všetko obráti na dobré.
Zopár dní po Vianociach 
nenápadne nosí domov 
vyhodené vianočné stromčeky, 
aby sme mali 
každá vo svojej izbe.
Moja mama 
je taká požehnaná, že sa modlí 
v neznámych jazykoch 
za každého člena rodiny, nevynímajúc 
zvieratá.
Moja mama 
je taká nezištná, 
že nám dáva darčeky, 
o ktorých nikto nevie.
Moja mama 
je taká bledá, taká chudá 
ako mesiac, ktorý cúva.
Moja mama spredu
je krásna; 
keď zaspí, potajomky 
si ju obzerám.
Ocko raz povedal, že mama 
je čistokrvný anjel.

Pavel  Koyš                        
Z básnickej zbierky V láske je žena bezbrehá

Všetci ako sme,
sme plodmi zeme a ženy.
Každý z nás je zlomkom
materinského srdca.
Srdca vesmírne nekonečného.

Nekonečno je zázrak zvaný
materinská dobrota.

Nezmerateľné sú hĺbky hviezd,
nezmerateľná je výška poľudšťovania
sveta.
Najčlovečenskejším človekom je žena,
vyvierajúca z nehy prírody.
Žena je slastný nádych jari.
Žena je krehký výbuch leta.
Žena je jabloň v spŕške jesene.
Žena je zima s mäkkou pokožkou
tichého snehu.
Žena je prvý nádych jari,
náš každodenný, aj posledný
vzdych.

Žena je rieka.
Žena sa striebri v rieke ako rybka,
pružná, nedostižná, strácajúca sa
na dne nášho zraku.

Žena je riečka, iskra prameňa,
ktorá horu rozhára
a uteká nám do dolín.
Žena má hlbokosť rieky,
Žena má jej vlnivosť a vlahu.

Žena je prúd, ktorý nás strháva 
a my sa nebránime.
A my sa ponárame.
Topíme sa zhlboka.

Pavel Koyš                
Tri slová

Naplnený úzkosťou o jemnocit básne 
dvíham drobné kvietky slov, 
pozornejšie ako keď sa dvíha pohár zo skla, 
víno v skle a vo víne fantázia.

Na začiatku sveta, na začiatku 
prvej slabiky zrodeného človečenstva 
zažiarilo slovo zažíhané zápalkami hviezd – slovo ŽENA.
A odvtedy muži bažia po svetle a po žene.

Na začiatku umu, na začiatku 
slov a ľudských jazykov, 
v čase sťahovania zverov z ľadu a ľadu z ľudí, 
v čase sťahovania národov k teplej hranici 
dorozumenia, 
zajagalo sa slovo, okrídlené lúčmi našej rodnej hviezdy – 
slovo MATKA. 
A odvtedy mužom svieti slnko z materinských očí.

Na začiatku citu, teda na začiatku 
človeka, vydeleného z nemej ríše pudov, 
na začiatku prvej túžby žiť s ňou a pre ňu, 
na začiatku nekonečna, z nekonečnej hĺbky vesmíru, 
vydýchla očarujúca žena, matka bohýň 
slovo LÁSKA.

Tak sa stalo poľudštenie sveta.
Potom, neskôr, o pár tisícročí, 
básnici sa chvejú o jemnocit básne, 
vtedy keď sa zrakom dotýkajú ženy, 
keď si v dlani chránia slzu pre lásku, 
aj keď ich reže výčitka, 
že nikdy nie sú najlepšími synmi.

Buď ospievaná žena, moja láska, 
buď oslávená láska – moja žena.
Nadovšetko buď oslávená matka, 
buď uctievaná mama, naša reč, rytmus dychu, 
najdrahšia pieseň.

Pavel Koyš
Stará mama

Plachým krokom stúpa 
studeným a ťažkým kameňom 
po schodišti univerzity.
Blízki prichádzajú často zďaleka. 
Vnučka promuje.
Už je chvalabohu po skúškach, nie však po radosti.
Kdeže, kdeže, k tej sa iba chýli.

Stará mama kráča s trémou študentky, 
a s tichou pýchou múdrej staroby. 
V predposlednom rade posadí sa na kraji, 
len aby nikomu, čo aj nechtiac, nezavadzala.
Zo sviatočných šiat sa dvíha čosi prchavé, 
čosi nejasné, akoby úzkostlivo krásne...
A tých kvetov. Akoby sem celé leto rútilo sa 
zo záhrad.

Babička zachvela sa ako briezka v hore stratená.
Už to prišlo. Zmeravela sála.
Tamtá šiesta odľava je naša. Tá pekná je naša.
Fanfáry sa lámu o klenbu, 
hudba padá na ľudí jak ľahký ľadovec, 
až majú všetci zimomriavky.
Starenku čosi chytá za hrdlo, ktosi ju potíska, 
ale ona nič nevidí cez slzy úľavy.
Ľudia moji, toľkéto šťastie, ľudia moji...
Z bezbrehých rúk jej kvitnú zarosené ruže, 
v ústach sa jej drobia hrudky slov, 
lež v tom veľkom tichu slovka nepočuť...
Daniel Šovc
Mame...

Tak chcel by ísť dnes domov 
posťažovať sa mame. 
Ach! Prísť domov, 
zaklopať, 
objať ju.
A tie jej slzy šťastia s makovým koláčom 
na bielom obruse.
Ale nie. Viem, že na mňa myslí.
A dnes keby som prišiel domov 
na jej čelo by som zavesil ďalšiu vrásku starostí.
Možno by vôbec nezaspala

Bolo by mi dobre 
keby tu bola pri mne moja mama.
Ale domov má tiež svoje trápenia 
a každý deň často s uzlíčkom sĺz 
podáva ich aj mojej mame.
Aspoň na kúsku 
musím jej odniesť ten uzlíček: 
Aspoň tak, 
že jej napíšem: 
Mám sa dobre, 
prídem už zakrátko, 
čakaj ma mama.

Fragmenty z básní Z. Vicianovej, P. Štilichu, N. Grajciarovej
Mama

Ona mi ukázala východ a západ slnka, 
dážď, 
súhvezdie, v ktorom som sa narodila.
Ona mi ukázala strom na rovine 
s ktorým zostúpila z hôr.

Vidím ju, ako mi z diaľky kýva 
a na zásterke sa jej vypaľujú astry.
Ona ma naučila spievať 
o slnku v strome, 
o strome na rovine, 
o daždi, 
o svete... ktorý ma rozcitlivel, 
z povinnosti milovať

Kdeže si mama, pritúlená 
a či ťa trápi chorôb zádery?
Čečinovou bránkou domov vchádzam 
medovníkovým srdcom klopem 
na dvere.
Alebo ukrývaš v kúte dengľavých 
snov husté pradená?
Kdežeby? Svižná ako briezka 
potriasaš rezké šťastie 
na výslní zmladená.
Privítaš. I kvások pohody 
všetkým pripravíš.
My želáme ti pri zdraví 
s prípitkom smotanovým 
MNOGA LETA.

Nech pokojný dáždik padá 
do tvojho čarovného sveta.

Jolana Trombauerová
Náruč ruží

Čokoľvek by som povedala, 
čokoľvek by som napísala, 
brodila sa hlbočinou citu, 
nenašla by som slová 
na vyspievanie mýtu 
o matke.

Radšej nech je ticho, 
slávnostné vďakyvzdanie, 
autogram románu 
na pokračovanie.

• • •

Čo ako by som chcela 
zabudnúť, 
nemôžem, mama. 
Prihlboko si vrástla 
do všetkého 
čo je vo mne 
a nezvädlo v čase.

Si v mojich vlasoch, 
v mojich očiach, 
v mojom hlase. 
Nestačila som ti povedať, 
čo až teraz viem, 
že to, čo si milovala 
aj ja, mama, milujem.

Zdena Čekovská
Obyčajná žena

Nechcem ťa stratiť z týchto dlaní.
Si vôňa lipy pod oknami.
Si zem, biely orgován.
Si rosa, slnko mojich rán.

Si večná túžba mojich snov 
nežne ma pútaš do okov.
Si klasov diaľka zrelá 
načieraš rukou do večera.

Si ako hviezda čo bez tepla žiari.
Si modla na mojom oltári 
k rukám ktorej sa život kloní 
a slza tu sa nesmie roniť.

Ach ako túžim po tom pohladení.
Sama si zhŕňam vlasy do čela.
Láskanie šťastné zostaň v prebudení.
Nie plakať by som nechcela.

Spútaj ma, spútaj prosím.
Tú prosbu v sebe roky nosím.
Vezmi mi tvár do dlaní 
a pohlaď pohľadom čo neraní.

Som sama na okraji sveta.
Tu zem tam svetiel milióny.
Z túžby si tuhý vrkoč spletám 
do dlane zhŕňam vlastné ióny.

Som možno diamant v hrude.
Len to akosi tak bude, 
že čítam myšlienky tvoje, 
ten sa dá brúsiť, ale aj rozbiť na dvoje.

Keby som mohla kúsok šťastia zachytiť 
alebo sa nechať oviať.
Okamih krátky s tebou byť 
a zmeškané aspoň trocha dohnať.

Je niečo zvláštne v tomto spomínaní 
oviatom zrelosťou.
Spomienky na mladosť v rannom zasnívaní 
mohli by predsa stať sa radosťou.

Vladimír Reisel
Mama

Osud z nej spravil ženu v domácnosti, 
tú ženu, ktorú mám viac ako rád, 
čo mala málo okázalých cností, 
bola len ženou v domácnosti, 
musela stále variť, šiť a prať.

Veď náš dom bola vlastne celá škôlka, 
jedáleň, opravovňa, operačná sieň.
Čo bolo kriku, keď sa pripálila dolka, 
a búrila sa, pravda, celá škôlka, 
hnev stúpol podchvíľou jak povodeň.

Čo mala všetko na starosti!
Rodinné teplo, svetlo, čerstvý chlieb, 
hostí a hrôzu z nevítaných hostí, 
to všetko mala na starosti, 
i rany z detských bitiek, horúčku a tep.

Dnes chodí sama v svojej domácnosti, 
lež okolo nej chodí celý svet, 
ktorý sa pozapletal do jej cností, 
tej prostej žene v domácnosti, 
čo práve čaká na list moju odpoveď...

Milan Rúfus
Mama

Deň prišiel.
Na kolená 
nám káže sila prastará.
Čarovným prútom mena 
nás odklína, nás otvára 
na veky vekov – žena.
Buď pochválená, žena, 
že hreje nádej blúznivá, 
že vo škrupinke mena 
tajomstvo si ťa ukrýva.
Buď pochválená žena.
A trikrát pochválené 
buď meno, závoj zvlečený, 
dokorán roztvorené, 
ty prasklé ako semenník, 
čo obdarúvaš ženou 
jak chlieb a hlina skutočnou.
Buď pochválené meno.
Buď zbohom, dávny smútok snov.
Nora Grajciarová
Medovníkovým srdcom

Čečinovou bránkou domov vchádzam, 
medovníkovým srdcom klopem u dverí.
Kdeže si mama, pritúlená 
a či ťa trápi chorôb zádery?
Alebo skrývaš kdesi v srdci 
chabých snov husté pradená?
Kdežeby. Svižná ako briezka 
na výslní zmladená 
kvások pohody všetkým zapravíš.

Želáme ti mnohé letá, 
nech hojný dáždik ďalej padá 
do tvojho pokojného sveta.

Nora Grajciarová
Slncová rozprávka

U nás doma 
v bielej košieľke 
driemal chlieb. 
Stôl ho kolísal.
Onikali sme mu z úcty.
Počúvali sme 
mosadznú hudbu noža 
vyhrávať v chrumkavej kôrke.
Mať zrazu roztvorila peceň, 
tú slncovú rozprávku, 
a nad stolom bolo slnečno.

K mosadznej sonáte 
sa pridali zvonce lyžíc, porcelán, 
a z hlineného džbána 
cícerkom vytekala studnička.

A tak k nám s chlebom 
denne prichádzala 
Slncová rozprávka.

Ján Kostra
Ďakujem ti

Ďakujem ti za to svetlo, 
za ten jas, 
za to spievajúce žriedlo, 
čo sme našli 
nečakane, 
celkom blízko – 
v nás.

Ďakujem ti za prechádzku, 
za ten dúšok čistej vody, 
za tie dlane, 
za tvoj inštinkt neomylný, 
čo nás vodil. 
Za tú lásku.

Ďakujem ti za spokojnosť, 
čistú hlavu, 
za tvár novú, 
za to, že si odmotala 
mnohú vrásku 
z toho klbka, 
ty čakaná, vytúžená.

Ďakujem ti za tú lásku, 
zrkadliaca čistá hĺbka – 
žena. 

Roman Lubkinskij
O matke

... Len v detstve vonia takto silne
ustáty pohánkový med, 
láskavé ruky materine, 
kopula neba, hviezdny svet, 
dozreté slivky letným ránom, 
prach, ktorý mesiac roztrúsil, 
chlieb na tanieri maľovanom, 
piliny spod horúcich píl.
Aj slnko vonia, dozaista, 
tak jedinečne, sviežo tak...
A srdce zas a zas sa chystá 
vyletieť hore ako vták.
Odtrhlo sa a odletelo 
do leta... Do tých mojich liet, 
kde nebo blčí modrobielo, 
kde lipa hrá, kde zlatý kvet 
obsadnú včely... Unavené – 
než zaspím – ku mne prisadá 
na peľasť a hneď rozochvene 
až do svitania rozkladá 
o vetre, ktorý v tráve loví, 
a každé steblo vonia ním. 
A krúži sniežik topoľový 
nad bledým čelom matkiným...

Hana Bacigálová
Mame

Je taká unikavá, taká krehká, 
že ani pár motýlích krídel 
neporovnáš s jemnosťou pohladenia, 
s čistotou trblietania v tomto oku.

Skrýva sa v akejsi jaskynke, 
kdesi vzadu, ako ľalia čistá 
svoj preplnený život cudne skrýva 
v zopnutých dlaniach pred inými.

V šeptaní bez slov, za tých, čo boli 
a čo ešte prídu, celá zavinutá do seba, 
len slzí dovnútra nad žiaľmi vlastnými 
a svojich dcér.

A prv než slovo vypustí, počká, 
či z neho nezostalo čosi zauzlené 
v rožteku šatky 
pre nádej.

Vladimír Roy
Mama

V črpáku starom, keď je málo mlieka, 
pokory vždy viac býva v tebe 
a požehnania v chlebe.
Zákonom Zeme – medonosná rieka – 
pretekáš žitím, jasotom a v tôni 
dúha sa k tebe kloní.
Jak jar, keď kvietky svoje pooblieka 
a myje mračien rozcuchanú hlavu, 
tak peľháš drobizg zdravú.
Z prsníkov, keď ti sladké mlieko strieka, 
voniaš lipou, po ktorej včely bzučia 
a vtáčiky spievať sa učia.

Prvé slovo                        

Nežné a sladké od mlieka 
je prvé slovo človeka.
Znamená v reči človiečat,
čo každý má tak veľmi rád.
Má jednoduchú výslovnosť,
no dá to práce viac než dosť, 
kým nešikovné detské ústa 
to sladké slovo rozlúštia 
a začnú volať: Mama, mama!
Aká to radosť neslýchaná!
Po prvom slove príde veta,
a kým sa koláč detstva minie,
mama nám splieta obraz sveta,
učí nás vravieť „cica, hav,“
sústredene a namáhavo.
Skúšame vlastné chodidlá,
lietame ako na krídlach
A mama tlieska: Bravo, bravo!
Má v sebe radosť odvekú,
čo prináša človeku.
Mamina ruka – to je brána,
vchádzame cez ňu do sveta
po starej stope človeka
s tým prvým sladkým slovom
m a m a.

Benjamín Tinák (úryvok)

Kde to vlastne som? A som?
Hrčka prisatá k teplej stienke.
Nado mnou, blízko, veď to vnímam, čosi klopká: klop-klop, tik-tak.
A ozýva sa to aj vo mne: tak-tak, šklbká to mnou v presnom, pravidelnom rytme. 
Ja vnímam. Cítim, cítim...
Ale chcem aj vidieť veci vôkol seba, chcem vidieť a počuť, obdivovať a počúvať Tú, ktorá ma prijala do svojej krvi.
Nosí ma pod srdcom. Mám ma... rada? Má ma.
Budem ju volať mama.
Ako dlho už v Nej vyčkávam, kým dozriem?
Každým úderom maminho srdca sa vo mne zahniezdi zvláštny, nový začiatok.
Radujem sa, že dorastiem. A narodím sa.
Ako vyzerá svet, na ktorom žije moja mama?
Ako budem vyzerať? Na mamu?
Chcem byť na mamu. Ako vyzerá mama?
Badám, že mi rastie čosi okrúhle, guľaté.
Hlavu mám čudne veľkú.
Načo mi bude taká veľká hlava?
Zavše šklbnem nohou, trhnem rukou a zdá sa mi, 
že mama zjujkne a pritíska si ma zvonka. Možno si vraví, že ju bolím, ale ja nepočujem, možno sa raduje z mojich nemotorných pohybov.
Zaháňam sa kolenom, pätou, lakťom – to mame pripomínam, 
Že som v nej a žijem, že som a rastiem.
Dokedy budem v tejto tme? Je na svete aj svetlo?
A strieda sa s tmou?
Chvíľami, a veru čoraz častejšie, 
Vôkol srdca sa mi čosi prudko napne.
Rozdúva mi to hruď; štik-štik: štikám.
Ohlášam sa, ako viem, ale mama mi neodpovedá.
Pociťujem iba jej ruky. Blízko mňa.
Mama si ma chráni. Naozaj? Som zvedavá.
Čo najviac chcem vedieť o svojom budúcom živote.
S mamou.

Dagmar Pokorná:
Slnečnicová mama (úryvok)

„Mama je obyčajná mama, a nie povolanie,“ skákali do nej s otvoreným nesúhlasom spolužiaci.
„Každý nemá mamu. Vanesa je z decáku,“ postavila sa Vierka. Vanesin detský domov stál o ulicu ďalej ako ich rodinný dom. Dievčence občas spolu chodili do školy.
„Každý má mamu. Ako by sa inak narodil?“ zamudroval Stanko.
„Jasné, je z decáku. To vidno! Keby si mala mamu, nemohla by si tak šibnuto ukazovať! Čo si robila s rukami? Zabíjala komáre?“ posmešne sa ozvala Nora. 
„Tak dosť, deti! Ticho! Upokojte sa! Nech nám Vanesa vysvetlí, prečo je presvedčená, že mama je povolanie. Povieš nám, ako si to myslela?“ povzbudivo sa vyplašenému dievčaťu prihovorila pani učiteľka.
Vanesa sa potíšku rozhovorila: Ukazovala som slnečnicu.“
„Slnečnicu? Ti preskočilo? Robíš si z nás bláznov? Zrazu nie mamu, ale slnečnicu? A to je už čo za povolanie? Malina má pravdu, ozaj si spr....! Veď vieš čo,“ opäť sa ozvala Nora.
„Tak moment! Ešte raz voľakto vyriekne hanlivé slová na Vanesinu adresu, zostávate po škole. Všetci! Jasné?“
„Znázorňovala som slnečnicu. Z okna mojej izby vidím slnečnicové pole. Je plné malých žiarivých slniečok. Každá slnečnica pozerá do neba a usmieva sa. Predstavujem si, že mama je ako slnečnica. Usmieva sa a z rúk jej sála čarovné teplo ako zo slnečnicových lístkov. Keď som spadla z bicykla, teta vychovávateľka ma s úsmevom pohladila, poláskala a pritúlila si ma. Tie hrejivé dlane! Ona je moja slnečnicová mama. Teta vychovávateľka nie je moja ozajstná mama, ale je mamou povolaním, chápete?“

Povedali o ženách...

I Ženy zostávajú deťmi, ktoré žijú v očakávaní. 
(Julius Zeyer)

I Najdôležitejšie je milovať, byť milovaná, šťastná a vyrovnaná sama so sebou.
 (Edith Piaf)

I	Krása ženy nie je v šatách, ktoré nosí, v postave, ktorú má a ani v spôsobe, akým si češe vlasy. Krása ženy musí byť v jej očiach, pretože tie sú bránou k jej srdcu, mieste, kde sídli láska. 
(Anonym)

I	Cítiť, milovať, trpieť, obetovať sa, bude vždy obsahom života ženy. 
(Pierre Teilhard De Chardin)

I	Ak si niekedy miloval ženu alebo vlasť, prežil si výnimočné šťastie, a ak potom umrieš, to už nie je dôležité. 
(Ernest Hemingway)

I	Muž tvorí a vychováva svet. Muža však vychováva žena. 
(Miguel de Cervantes)

I	Z lásky k žene zrodilo sa všetko najkrajšie na svete. 
(Maxim Gorkij)

I	Ženy sú na to, aby sme ich milovali, nie na to, aby sme ich chápali.
(Oscar Wilde)

Povedali o matkách...

I	Skôr ako si bola počatá, chcela som ťa
Skôr ako si sa narodila, ľúbila som ťa.
Skôr ako si bola hodinu na svete, zomrela by som pre teba.
Taký je zázrak života.  
(Maureen Hawkias)

I	Nikdy neprestaneš byť dieťaťom, kým máš mamu, na ktorú sa môžeš obrátiť. 
(Sarah Orne Jewett)

I	Keď je žena matkou, nikdy nie je vo svojich myšlienkach celkom sama. Matka musí myslieť dvakrát – raz za seba a raz za dieťa. 
(Sophia Loren)

I	To, čo chcete vštepiť svojim deťom, sa snažte ukazovať aj vo svojom živote a správaní. 
(Lydia H. Sigourney)

I	Boh nemôže byť všade, preto stvoril matky. 
(Židovské príslovie)

I	Nepotreboval som hviezdy a planéty – moja matka mi bola planétou i hviezdou. 
(P. A. Paracelsus)

I	Matkino srdce je učebňou dieťaťa. 
(W. Henry Beecher)

I	Deti sú kvety (kotvy, okovy), ktoré držia matkin život. 
(Sofokles)

I	Bez slnka nekvitnú kvety, bez lásky niet šťastia, bez ženy nie je láska, bez matky nie je ani básnik, ani hrdina.
(Maxim Gorkij)

I	Budúcnosť národa je v rukách matiek. 
(Honoré de Balzac)

Zostavila: Mgr. Viera Slivová